Title: ~LWF0001
Author: György Michaletzky
Company: Dept. of Prob. Th. and Stat. Eötvös Univ.

DÉKÁNI PROGRAM
	Jelen dékáni program az elmúlt évek közös munkájának folytatása, az eddigi eredményeken alapul, és a Természettudományi Kar stabilitásának megőrzését szolgálja és remélhetőleg felkészülést is jelent a jövőre. Négy évvel ezelőtt benyújtott pályázatomat a következő mondattal kezdtem: „Az Eötvös Loránd Tudomány Egyetem Természettudományi Kara számos ok miatt irigylésre méltó helyzetben van.” Ezt továbbra is így gondolom, hiszen ennek a mondatnak az igazságát alapvetően a Természettudományi Karon meglévő oktatási, kutatási és hallgatói potenciál jelentette és jelenti ma is.
A Karon jelenleg 339 teljes munkaidőben foglalkoztatott tudományos fokozattal rendelkező munkatárs dolgozik, akik közül 15 fő a Magyar Tudományos Akadémiának tagja, további 80 fő pedig az MTA doktora. Ezekre a számokra méltán lehetünk büszkék. A Kar mintegy 800 munkatársa nagy elhivatottsággal végzi munkáját, a majd 6000 hallgató oktatását, képzését, irányítja mintegy 450 (ösztöndíjas és költségtérítéses) doktorandusz-hallgató felkészülését a tudományos kutatómunkára, végzi saját és segíti munkatársai kutatómunkáját, intenzív pályázati tevékenységet folytat. 
Az oktatás, kutatás javarészben továbbra is hagyományosan a természettudományok öt szakterületén (az ennek megfelelő öt intézetben) folyik – biológia, fizika, földrajz- és földtudományok, kémia és matematika –, amit multi- és interdiszciplináris kapcsolatok egészítenek ki. Egyre hangsúlyosabb szerepet kap a környezettudomány. A Duna jobb partján megépült és lassan egy évtizede átadott két új épület a legszigorúbb mércével mérve is továbbra is nemzetközi színvonalú infrastruktúrát biztosít a Kar működéséhez.
Majd így folytattam: „Az Eötvös Loránd Tudományegyetem Természettudományi Karán dolgozók számos ok miatt nincsenek irigylésre méltó helyzetben.” Sajnos ez továbbra is igaz, bár az okok és talán súlyuk is részben változtak. 
Az akkori programban megemlített egyik ok a normatív finanszírozás bevezetésével kapcsolatos forráshiány volt. A felsőoktatás normatív finanszírozásának bevezetése óta – egyetlen év kivételével – a Kar minden évben jelentős, vagy kevésbé jelentős bérhiánnyal küzdött, amely a 2004-es és 2005-ös években drámaivá vált. Ezért az Egyetemi Tanács határozata alapján Rektor Úr a 2005. év tavaszán rektori biztost nevezett ki a Karra, akinek egyik feladata volt mintegy 400 millió forintos bércsökkenés elérése. Ez 120 álláshely megszüntetésével járt. A másik ok azzal volt kapcsolatos, hogy a két új épületben helyet kapott három Kar (a Természettudományi, a Társadalomtudományi és az Informatikai Kar) hallgatólétszáma olyan jelentősen megemelkedett, hogy szinte már a Déli épületbe való beköltözés pillanatában kinőtte a rendelkezésre álló oktatási felületet, az előadótermek és szemináriumi szobák mennyisége és mérete nem bizonyul elégségesnek. 
Mindkét gond továbbra is igen súlyos. Bízom azonban abban, hogy az elkövetkező években talán kicsit enyhülnek majd ezek a gondok. Ehhez feltétlen szükség van arra, hogy a felsőoktatásban megvalósított szerkezeti átalakítás a Kar számára az elkövetkezendő években előnyös legyen. 
Erre a helyzetre pontosan illenek a szavak: „Ez a mi munkánk és nem is kevés.”

I. Oktatás

A Természettudományi Karon folyó oktatás lényegében három csoportba sorolható – természettudományi szakemberképzés, tanárképzés (jelenleg még külön középiskolai és általános iskolai tanárok képzése, azonban a többciklusú képzés teljes bevezetésével ez a megkülönböztetés megszűnik), illetve doktoranduszképzés. A képzés minden szakterületen igen magas színvonalú – köszönhetően az oktatásban részt vevők tudásának, odaadásának –, melyet bizonyít többek között vonzereje: a 2008/2009-es tanévben 5311 nappali tagozatos hallgatója van a Karnak. (Összehasonlításként a 2003/04-es tanévben 4901 nappali tagozatos hallgató volt.) 
A 90-es években még egyértelműen (a jelenlegi összehasonlításban) „elitképzést” mára országos szinten a tömegképzés egészítette ki, részben felváltotta. Az egyetemi képzésben részt vevő nappali tagozatos hallgatók létszáma 1990/91-ben 46 686 volt, ez a 2003/2004-es tanévben 105 927-re emelkedett, a 2005/2006-os tanévben 109 935 volt. A teljes nappali tagozatos létszám (főiskolai hallgatókkal együtt) az 1990/91-es évi 76 601-os létszám 2003/2004-re 216 296-re nőtt, a 2007/2008-as tanévben pedig 227 118 volt. Míg a tanárképzésben résztvevő nappali tagozatos hallgatók száma – a többszintű képzés bevezetéséig – országos szinten lényegében nem változott (mintegy 26 ezer fő) a természettudományos kutatószakokon a létszám 2006-ig több mint megnégyszereződött. (Az 1990/1991-es 1 617-ről 2005/2006-ban 7 059-re, 2007/2008-ban pedig 10 207-ra ugrott.) 
Az ebből adódó feladatot – az elitképzés és a tömegképzés összeegyeztetését – véleményem szerint még mindig nem sikerült megnyugtató módon megoldani. 
Bár a felvételi rendszer átalakításának eredményeképpen a felvételi keretszám jelentős részét államilag finanszírozott hallgatókkal lehetett feltölteni, azonban ezzel párhuzamosan a minimális felvételi pontszámok több szakunkon igen (már-már méltatlanul) alacsonyak lettek.
Feltétlenül szükség van annak a munkának a folytatására, melynek keretében a Kar oktatói és hallgatói népszerűsítik a Kar szakjait, a szakok által lefedett tudományterületeket. Eddig talán azt gondoltuk – nem minden alap nélkül –, hogy a „jó bornak nem kell cégér”, hogy mivel az ELTE a hazánkban „a legrégebbi folyamatosan működő felsőoktatási intézmény”, ezért minden középiskolás első gondolata az, hogy itt szeretne tanulni. Most azonban már látszik, hogy ez nem így van. Feltétlen szükség van a jó értelemben vett reklámra. A felvett hallgatólétszám csökkenésében leginkább érintett három Intézet (Kémiai, Fizikai és Matematikai Intézet) által a tavalyi év őszén összeállított anyag remélhetőleg megfelelő irányokat jelöl ki. Ebben a munkában a Hallgatói Önkormányzat és a TTK-s Hallgatói Alapítvány segítő közreműködésére is számíthatunk.
 A hallgatólétszám változása azonban az egyes szakterületeken nem azonos mértékű, jelentős egyenetlenség alakult ki. Egyes szakterületeken a hallgató-oktató arány lényegesen nagyobb, mint más szakterületeken. Hangsúlyozni szeretném azonban, hogy véleményem szerint a Kar jelenlegi öt Intézete együtt jelent hatékony oktatói és kutatói potenciált. Ezt az egységet feltétlen meg kell őrizni, még akkor is, ha egyes szakterületek átmenetileg a felsőoktatás irányítása által megszabott normatív finanszírozás mércéjével mérve nem kapják meg közvetlenül a bérek kifizetéséhez, az oktatás, kutatás színvonalának megőrzéséhez elegendő támogatást. Az öt Intézet kari szolidaritása eddig is példamutató volt, bízom abban, hogy ezután is az marad.
Ezzel párhuzamosan azonban át kell gondolni azt, hogy esetleg új képzések, szakok bevezetésével hogyan egyenlíthető ki az egyes szakterületek közötti, ezen a téren jelentkező aránytalanság. Különösen fontosnak tartom az idegen nyelven folyó oktatás szélesebb körű megszervezését. 
 
A többszintű képzési rendszerre való áttérés a tanárképzést igen érzékenyen érintette. Megszűnt a főiskolai, illetve egyetemi szakok duális rendszere, a magiszter diploma az általános iskola felső tagozatának és középiskolának megfelelő szinteken való oktatásra jogosít. Az egyetlen „tanári szak” a pedagógia képzési területhez tartozik, még akkor is, ha szakmai moduljainak képzési területe változó. Az elkövetkezendő évek egyik legfontosabb feladata a természettudományos tanárképzés potenciáljának megőrzése, a megfelelő kvalifikált tanárutánpótlás biztosítása. A jelenlegi helyzet aggasztó. A korábbi tanári szakok létszámához képest az alapképzésben tanári szakirányt választók száma döbbenetesen alacsony. Ennek igazi okait jelenleg csak találgatni lehet. Tagadhatatlan, hogy a tanári pálya presztízse igen lecsökkent. Továbbá az alapképzésben tanári szakirányt választók számára csak egyetlen lehetőség van, felvételt nyerni a tanári mesterszakra, hiszen egyébként hátrányba kerülnek a velük azonos diplomát szerző hallgatókkal, akik az adott szakból több szakmai kreditet szereztek.
Ennek a kérdésnek a megoldása számos – esetenként országos szintű – egyeztetést igényel. Véleményem szerint a tanárképzés jelenleg kialakított rendszere nem veszi figyelembe a természettudományos képzés speciális jellegét. Ezért ebben a munkában az ELTE Természettudományi Kara mindenkori Dékánjának fontos szerep jut. Ahhoz, hogy ez a szerep meghatározó legyen, szükség van a Karon létrejött, az egyes szakterületeken meglévő szakmódszertani egységek tevékenységét összefogó, koordináló Oktatás-módszertani Központ elemző munkájára.

A mesterszakos képzés a természettudományi szakok esetében a 2009. év őszén indul el először. A Kar a korábbi osztatlan képzéseknek megfelelő összes MSc. szakot akkreditáltatja és indítja. Ezen túlmenően egyes szakterületek további mesterszakok indítását is tervezik. A Kar számára stratégiai fontosságú az, hogy a mesterszakos hallgatók létszáma a felsőoktatási törvényben megszabott országos átlag felett legyen. Erre biztosíték a kiemelkedő oktatógárda és a hagyományosan jó képzésünk. Ugyanakkor a 2009. év őszén beinduló szakok még csak kisebb létszámmal indulhatnak, mivel a most végzős alapszakos évfolyam az eredetileg vártnál lényegesen kisebb.
További mesterszakok indítása esetén meg kell vizsgálni egyfelől azt, hogy rendelkezésre áll-e az ehhez szükséges oktatói és infrastrukturális kapacitás, másfelől azt is, hogy a tervezett mesterszak milyen hallgatói csoportot céloz meg. Ennek során feltétlen előnyben kell részesíteni azokat a mesterszakokat, amelyek olyan hallgatókat vonzanának a Karra, akik egyébként más felsőoktatási intézménybe jelentkeztek volna.
A többszintű képzés beindításának egyelőre bizonytalan következménye az, hogy nem látható előre, hogy hány olyan jó képességű, az alapszakot nálunk végzett hallgató lesz, aki a mesterszakos diplomát külföldön kívánja megszerezni. 

A doktori képzés jelenti a képzés legmagasabb szintjét. Ennek eredményeként lehet megszerezni a tudományos fokozatot, a PhD-t. Karunkon az ösztöndíjas doktoranduszok száma mintegy 216, költségtérítéses hallgatókkal együtt közel 430. 
Szakterületeink mindegyikén jelenleg a fő hangsúly az önálló, illetve irányított kutatómunkán van, a kötelezően előírt óraszám eddig 16 volt. 
Nem tisztázott, hogy a többciklusú képzés bevezetése hogyan változtatja meg majd a doktori képzés szerkezetét. Ezt majd az első mesterszakos évfolyamok végzése után lehet majd felmérni. Elképzelhető, hogy egyes tárgyak „felkerülnek” a PhD. képzésbe. Ennek ellenére vagy inkább ezzel együtt az elsődleges cél a tudományos kutatómunkára való felkészítés. Ennek kiemelt fontosságát nem lehet eléggé hangsúlyozni, hiszen elsősorban itt végzett doktoranduszaink jelentik utánpótlásunkat.
A doktoranduszok képzésében továbbra is fontos szerepet játszik a nagyszámú külső szakember. Remélhetőleg ez a jövőben is megtartható.

Az új helyre költözött Bolyai Kollégium továbbra is jelentős szerepet játszik a kiváló képességű, tehetséges nappali tagozatos és doktorandusz-hallgatók szakmai felkészítésében. A Kar, a kar oktatói, kutatói és a Bolyai Kollégium közötti együttműködés tovább örvendetes módon bővült.

A Karon folyó oktatás „elképzelhetetlen” hallgatók nélkül. Ahhoz, hogy az itt tanult tudás képessé tegye őket arra, hogy az érdeklődésüknek, képességeiknek megfelelő területen dolgozzanak, alkossanak, ahhoz, hogy az ehhez szükséges megfelelő tananyagot, módszereket, eljárásokat, gondolkodásmódot elsajátíthassák, szükség van a hallgatók visszajelzéseire. Meg vagyok győződve arról, hogy a TTK Hallgatói Önkormányzatával kialakult, egymás véleményének kölcsönös tiszteletben tartásán alapuló kapcsolat, a jövőben is megmarad.
Fontosnak tartom azt, hogy a Kar egyes szakterületei dolgozó munkatársak nemzetközi kapcsolatainak kihasználásával tovább lehessen erősíteni a közös PhD. képzéseket, illetve közös diplomát kiadó mesterképzések induljanak el. Ennek alapját képezheti például az ERAMUS, illetve CEEPUS program keretében megvalósított hallgató- és oktatócserék. 
Az Egyetem számos európai és távol-keleti ország egyetemével kötött az elmúlt években együttműködési szerződést. Ezeket az elkövetkező években azonban konkrét tartalommal kell megtölteni. Véleményem szerint elsősorban a Közép-európai, illetve bővebben az Európai Unióhoz tartozó egyetemekkel lenne célszerű ilyen kapcsolatokat kialakítani, hiszen ekkor az utazási költségek lényegesen kisebbek, azonban nem szabad elzárkózni a más térségekből jövő ajánlatoktól sem.

	II. Kutatás.
	A Kar kutatással kapcsolatos koncepciója kell, hogy illeszkedjék az Egyetemnek ezen a téren kialakított elképzeléseihez. Ez utóbbi így fogalmaz: „Az egyetem tradicionális, Humboldt-i modelljének értékeit, a kutatás szakmai autonómiáját az ELTE megőrzi, ha szükséges, meg is védi.” 
	Az Eötvös Loránd Tudományegyetem Természettudományi Karának oktatói-kutatói közössége olyan szellemi koncentrációt jelent, amely az országban egyedülálló. Ezt bizonyítja az évente megjelenő több mint ezer publikáció, a különböző fajta, elnyert pályázatok sorozata. 
Ezt az értéket a Kar vezetésének, a tanszékvezetőkkel, intézetigazgatókkal együttműködve mindenkor védenie, gondoznia kell, hiszen az eredményes, nemzetközi mércével mérve is igényes kutatómunka az alapja a színvonalas oktatásnak, továbbá az egyetemek nemzetközi összehasonlítása is ezen az alapon történik. Ennek elismerése részben a normatív finanszírozási rendszerben is megtörtént, hiszen a hárompillérű – képzés, kutatás, fenntartás – finanszírozási rendszerben jelentősen megnőtt a kutatásra eső hányad.
Örvendetes, hogy a kutatási tevékenység hazai és nemzetközi partnerekkel együttműködve folyik. Külön kiemelendők az MTA-val, annak kutatóintézeteivel való együttműködések, továbbá a Karon működő akadémiai kutatócsoportok.
A Kar nagy értékű műszerparkkal, informatikai eszközökkel, könyv- és folyóirat-állománnyal rendelkezik. Az utóbbiak rendszeres bővítése, az előbbiek folyamatos korszerűsítése elengedhetetlen. Sajnos az utóbbi években a teljes külföldi folyóirat-állományt már kari pénzből kell finanszírozni. Folyóiratok nélkül nem képzelhető el a sikeres, színvonalas kutatás, ezért továbbra is meg kell tartani az előfizetéseket, azonban minél hamarabb át kell térni – országos szinten – az elektronikus hozzáférési formára. 
Az eredményes elméleti és alkalmazott kutatómunka adja meg annak a hátterét, hogy a különböző hazai és nemzetközi pályázatokban eredményesen vegyünk részt. Az elmúlt években csak úgy sikerült megtartani a Kar működőképességét, csak úgy sikerült az oktatáshoz szükséges anyagi fedezetet megteremteni, hogy a kutatási pályázatokon nyert támogatás egy részét az oktatásra fordították az érintett intézetek, tanszékek, munkatársak. Nem várható, hogy az elkövetkezendő években ebben változás lesz. 
Külső cégeknek végzett alkalmazott kutatások egyik lehetősége az Innovációs járulék terhére megkötött szerződés. Ennek volumene az elmúlt években mintegy 100 millió forint volt. Véleményem szerint az ebben a fajta szerződési formában rejlő lehetőségeket nem használja ki a Kar megfelelőképpen.

III. A Kar oktatói-kutatói

A jelenlegi – teljes munkaidőben foglalkoztatott – oktatói állomány beosztás szerinti megoszlása a következő (zárójelben állnak a 2005 év megfelelő adatai): 74 (77) egyetemi tanár, 4 (6) főiskolai tanár, 139 (156) egyetemi docens, 9 (12) főiskolai docens, 97 adjunktus (84 egyetemi adjunktus, 11 főiskolai adjunktus), 61 tanársegéd (64 egyetemi tanársegéd, 11 főiskolai tanársegéd). Továbbra is látható, hogy indokolt lenne arányaiban a tanársegédi (adjunktusi) létszám emelése. Ugyanezt támasztják alá a kormegoszlási adatok: 30 évesnél fiatalabb 17 fő oktató dolgozik karunkon, 40 évesnél fiatalabb pedig 99 (az összes 408-ból). 
A létszám bővítésének azonban – mint számos esetben, jelenleg is – gátat szabnak az anyagi lehetőségek. A bérkifizetésre vonatkozó korlátozott anyagi lehetőségek különösen drámaian jelentkeztek a 2004. és 2005. évben. Ez vezetett el a 2005. évben lezajlott létszámcsökkentéshez. Azóta a helyzet stabilizálódni látszik. Ugyanakkor a fiatalítás egyetlen lehetősége és ezért annak kényszerű velejárója a közalkalmazottak jogállására, illetve a felsőoktatásra vonatkozó törvények alapján a nyugdíjkorhatárt elért munkatársak nyugdíjazása, vagy részben foglalkoztatása. Ezzel kapcsolatban fontosnak tartom, hogy az újonnan felvett fiatalok ne csak egyetlen, vagy egy-két tárgy oktatásába legyenek bevonva –még akkor is, ha ez a kérdés tanszéki határokat feszeget. Az eddigi működési tapasztalatom alapján határozottan úgy látom, hogy a kicsiny (két-három) fős tanszékek működése óhatatlanul olyan (alapvetően oktatási) problémákat vet fel időről-időre, amelyek a tanszék keretén belül megoldhatatlanok. Ezen segíthetne az, ha az újonnan felvett, de esetlegesen másik tanszékhez tartozó fiatal munkatársak részben megismerkednének az itteni oktatási feladatokkal is. Ez az „intézeti működés” pozitív velejárója lenne. Meg vagyok győződve arról, hogy csak idő kérdése az, hogy ez kialakuljon.
A 2005. évi felsőoktatásról szóló törvény előírásai szerint a minimálisan kötelező „kontaktóraszám” heti 10 óra. Ez legalább másfélszeresen haladja meg azon országokban előírt óraszámot, amelyeknek felsőoktatási mintáját törvényhozóink követni akarták. Igen kivételes képességű kell, legyen az az oktató, aki ebben az óraszámban, lelkiismeretesen felkészülve színvonalasan tud oktatni, és emellett kutatómunkáját is magas (elvárt) színvonalon végzi. Fontosnak tartom: elérjük, hogy a törvény teljesíthetőbb kötelezettségeket írjon elő ezen a téren. De – véleményem szerint – csak akkor lehet emellett sikeresen érvelni, ha eközben a Kar (és remélhetőleg az Egyetem is) bevezeti a tudományos munkával kapcsolatos – szakterülettől és azon belül is kutatási területtől függő – elvárt követelményrendszert. Bevezeti és egyben számon is kéri. 

IV. A Kar nem-oktatói-kutatói dolgozói 

A Kar oktatói-kutatói gárdája nyugodt munkakörülményeinek megteremtése elképzelhetetlen a Karon dolgozó adminisztrációs, laboráns, technikus, könyvtáros személyzet színvonalas, áldozatkész munkája nélkül. Mindegyikük szerepe igen fontos, de külön kiemelendő az adminisztrációs munkakörben dolgozó feladatköre, hiszen ők azok, akik az ütközőpont szerepét is betöltik a Karon, hiszen őnekik kell elsősorban az állandóan változó jogszabályi környezethez illeszkedő egyetemi szabályozás finom részleteit megtanulni, alkalmazni és közvetíteni az oktatók–kutatók felé. Így válik lehetségessé, hogy az oktatók–kutatók elsősorban (amennyire lehet) az oktatással, kutatással és pályázati tevékenységgel foglalkozhassanak, ugyanakkor az egyetem gazdasági, pénzügyi működése megfeleljen az éppen aktuális törvényekben, rendeletekben lerögzítetteknek.   
Feltétlen megbecsülést érdemelnek, és mivel a közalkalmazotti bértábla őket nem megfelelően honorálja, továbbra is fontosnak tartom, hogy ez megbecsülés – ahol lehet – pályázati vagy egyéb pénzekből anyagilag is kifejeződjék.  

V. A Kar hallgatói, Hallgatói Önkormányzat

A Kar hatékony és színvonalas működésében fontos szerepet játszik a TTK Hallgató Önkormányzat és a TTK Hallgatói Alapítvány. 
Nélkülük elképzelhetetlen pl. a nyílt napok és általában a propagandarendezvények szervezése, de sok segítséget kap a Kar vezetése a felvételik, kritériumdolgozatok íratása során, Ezt az együttműködést a jövőben is fenn kell tartani. 
Az utóbbi években a Karon korábban jól megszervezett „Oktatók hallgatói véleményezése” rendszer hatékonysága csökken, azonban a Kari Hallgatói Önkormányzat segítségével lassan talán sikerült a fontosságának megfelelően helyreállítani.
A HÖK nélkül elképzelhetetlen a gólyatáborok megszervezése. Nekik köszönhető, hogy ezekben a gólyatáborokban az elmúlt években is olyan programok valósultak meg, melyek méltóak a Természettudományi Kar hagyományaihoz, méltóságához. 
Mivel a testületi HÖK tagok kiemelt szerepet játszanak a Kar életében, nagyon fontosnak tartom, hogy lehetőleg példamutató tanulók is legyenek. Ehhez természetesen megfelelő kiválasztási rendszert kell működtetni. A Kar vezetése támogatja az ilyen rendszer kialakítását, de természetesen tudomásul kell venni, hogy ezen rendszer megszervezése a TTK Hallgatói Önkormányzat hatásköre.
Az utóbbi években egyre inkább érezhető módon a Hallgatói Önkormányzat, annak vezetősége törekszik arra, hogy színvonalas szociális és kulturális programok szervezésével „élettel” töltsék meg az épületet, annak környezetét. Ez feltétlen támogatandó, ugyanakkor a mindenkori dékánnak véleményem szerint kötelessége arra ügyelni, hogy mindez ne váljék az oktatás, a tanulás kárára.

VI. Gazdálkodás

Hunyady György leköszönő dékán úr mondta egyik – a Pedagógiai és Pszichológiai Karon (Karról) tartott beszédében. „ Sokáig értetlenül figyeltem, hogy egy oly művelt és megnyerően kedves ember, mint a BTK előző dékánja, miért foglalkozik kimerítően és végeláthatatlanul anyagi kérdésekkel. Az utóbbi években be kellett látnom, ez az aktív dékánok végzete a maguk szorongató és szorongó helyzetében”. Ebben a kérdésben teljesen egyetértek volt dékán társammal. Egyensúlyban lévő Kari költségvetési helyzet híján nagyon nehéz magas színvonalú oktatást és kutatást folytatni. A TTK jelenlegi gazdasági helyzetét röviden úgy szoktam jellemezni, hogy „a víz már nem lepi el a fejünk búbját, sőt talán orrunkat és néha a szánkat is a vízszint fölé tudjuk emelni. Ez azonban kevés. Nem véletlen tehát, hogy a fentiekben már több kérdéssel kapcsolatban is természetes módon jöttek elő a gazdálkodás, finanszírozás problémái. Nem célom az ott leírtakat újra megismételni. Azonban egy-két dolgot talán érdemes külön is hangsúlyozni.
Ezek közül a legfontosabb az, hogy a 2005. év végére a Karnak konszolidációs tervet kellett készítenie. A részletek mellőzésével a legfontosabb eleme ezen tervnek az a célkitűzés volt, hogy a Kar anyagi helyzete három év alatt stabilizálódjék. Az elmúlt három évben az egyetemtől megkapott számok mind azt mutatták, hogy a Kar teljesítette a konszolidációs tervét. Ebben a Kar munkatársainak együttes teljesítménye jelenik meg, melyet itt is megköszönök. Feltétlen cél, hogy ez a stabilabb helyzet az elkövetkezendő években is megmaradjon. Ekkor remény van arra, hogy az előző évi maradványokat a következő évben fel lehessen használni. 
A stabil pénzügyi helyzet minimum követelménye, hogy a kari költségvetésből a Kar munkatársainak bérét és a külföldi folyóiratok megrendelésének árát ki lehessen fizetni. Ahhoz, hogy ez az elmúlt években megvalósulhasson, szükség volt arra, hogy az elnyert pályázatokból befolyt pénzek egy részét közvetlenül ilyen kiadásokra kelljen, lehessen fordítani. Korai lenne arra vonatkozóan ígéretet tenni, hogy mikortól lehet ezen központosítás mértékét csökkenteni, mikor lehet ettől eltekinteni.
A konszolidációs terv teljesítésében az belső erőfeszítések mellett külső tényezők is szerepet játszottak. A Természettudományi Karok Dékáni Kollégiuma éveken át jelezte a főhatóságnak, hogy a természettudományos szakok normatívája nem veszi figyelembe a szakok oktatásának tényleges költségeit, továbbá azt sem, hogy műszerezett, technológiai épület fenntartásának költségei nagyobbak, mint azoké, ahol ilyen speciális eszközök, felszerelés kiépítésére nincsen szükség. Ennek eredményeként a 2003. évben kiegészítő normatívát állapítottak meg, amely azonban a következő évre megszűnt. Ugyanakkor a 2006. évtől kezdődően sikerült ismét elérni azt, hogy ez a kiegészítő normatíva újra bekerüljön a finanszírozásba – a fenntartói normatíva egyik eleme lett. A 2008. évtől fogva ez része a hároméves fenntartói megállapodásnak. Ennek volumene a 2009. évben mintegy 350 millió forint. 
Lankadatlanul tovább kell folytatni azt a törekvést (melyet a Kar az elmúlt évek során is kezdeményezett, de eddig közvetlenül kézzelfogható eredmény nélkül), hogy az egyetem kialakítsa és elfogadja a belső egyetemi normatíva-számítás alapelveit, és a költségvetés elsősorban ennek alapján készüljön. Amikor a Szenátus elfogadja azt, hogy valamely kara által kezdeményezett szak induljon, akkor tisztában kell lennie azzal, hogy ennek milyen személyi és anyagi vonzata van. Ha viszont mérlegelve ezeket elfogadta a szak indítását, akkor biztosítani kell az ahhoz szükséges finanszírozást. Egyaránt vonatkozik ez a Bölcsészettudományi Kar kis létszámú szakjaira és a Természettudományi Kar költségigényesebb szakjaira. 
Ugyanakkor a fentiekhez feltétlen hozzá kell fűzni, hogy az utóbbi néhány év egyetemi költségvetése olyan finanszírozási számokat állapított meg az egyes Karokra, amelyek lehetővé tették azok működését. Feltétlen el kell érni, hogy ez az elkövetkezendő években is megmaradjon, hiszen elsődleges fontosságú az, hogy a Kar életében ne következzék be az, amit a 2005. évben egyszer már átéltek oktatóink, kutatóink, dolgozóink. A másik kiegészítés, ami ide kívánkozik az, hogy az egyetemi-normatíva számítás elfogadását a Szenátusban kell elérni, amelynek összetétele paritásos elv alapján alakult ki, és tudomásul kell vennünk, hogy jelenleg az ELTE-n belül a legdrágább képzés a Természettudományi Kar egyes szakjain valósul meg. (Részben ide vehetjük az „orchidea” szakokat is, melyek többsége a Bölcsészettudományi Karhoz tartozik.)  
Mivel ebben a kérdésben a különböző karok érdekei súlyosan ütköznek, ezért számolni kell azzal, hogy nem lehet azonnal elérni a célt – a méltányos (feladat- és költségarányos) finanszírozás kialakítását. Ezért fontosnak tartom kiegészítő források felkutatását. 
Amint arról már szó volt, átgondolandó az idegen nyelvű oktatás bevezetése, továbbá a Karhoz nem méltatlan felsőfokú szakképzések elindítása. Segíteni kell a pályázati tevékenységet. Ebben támaszkodhatunk az Egyetemen megalakított Tudományszervezési és Pályázati Információs Központra is. Fel kell kutatni a szakképzési támogatások megszerzésének lehetőségét, továbbá fokozottan ki kell használni az „innovációs” kutatási szerződések lehetőségét.
A gazdálkodási kérdésekkel szóló rész utolsó pontjaként utalnom kell arra a kérdésre, amely lehet, hogy az elkövetkezendő néhány évben a legdrasztikusabb változást fogja hozni az Egyetem és így a Kar életében, és ezért ezen néhány mondatnál lehet, hogy többet érdemelne, azonban számomra jelenleg még felmérhetetlen ennek a rendelkezésnek a súlya. Nevezetesen, a 2008. év végén elfogadott CV. – a költségvetési szervek jogállásáról szóló – törvény szerint, a 2010. év elejétől a felsőoktatási intézmények a költségvetési intézmények ún. „vállalkozó közintézet” kategóriájába fognak tartozni. Érzésem szerint ezzel együtt jár az egész felsőoktatás minősítésének megváltozása is: ezen túl nem az állam által ellátandó közszolgálati feladatok csoportjába fog tartozni, hanem olyan közszolgálati feladatnak fog minősülni, amelynek ellátásához az állam hozzájárul. 

VI. Kari struktúra, az épületek kihasználása

Az előző pályázatomban ezt a részt azzal a mondattal kezdtem, hogy „A Természettudományi Kar hosszú évek óta tanszékcsoporti szerkezetben működik, jelenleg nem látszik előnyösnek az intézetekre való áttérés.” Azóta ez megváltozott, hiszen a 2005. évben az Egyetem Tanácsának döntése alapján létrejöttek a Karon az Intézetek. Véleményem szerint a Kar munkatársait nem nagyon rázta meg ez a döntés és úgy látszik, hogy mostanra már napirendre tértek ezen kérdés felett. Hozzá kell tenni azonban, hogy az „intézetként való működés” egyes szakterületeken erősebben érvényesül, míg másokon jobban dominál az „önálló tanszékek” ideája. Ügyelni kell azonban arra, hogy ez utóbbi nem legyen gátja a Kar egységes és hatékony működésének.  

A néhány éve átadott és örömmel birtokba vett lágymányosi épületek jelenleg három karnak adnak otthont. A Természettudományi Kar mellett a Társadalomtudományi Kar és az Informatikai Kar is ezekben az épületekben nyert elhelyezést. (A Társadalomtudományi Kar teljes beköltözése a 2006. évben valósult meg.)  Ezzel párhuzamosan jelentősen megnövekedtek az oktatás tényleges megszervezésével együtt járó gondok, az órarend kialakítása. Most talán remélhető, hogy néhány éven belül a Társadalomtudományi Kar megkapja a Rigó utcai épületet, és így csökkenni fog a Lágymányoson ellátandó órák száma.
Nagyon fontos és halaszthatatlan feladatnak tartom az épület-specifikus munkavédelmi szabályzat elfogadását. A tűzvédelmi szabályzat elfogadása már megvalósult. Az ott alkalmazott eljárást követve megvalósíthatónak látszik a munkavédelmi szabályzat elfogadtatása is. Ugyanakkor az ilyen szabályzat kiadása az ingatlangazda feladata.
A Kar költségvetési helyzetének stabilizálódása esetén lehet kezdeni olyan beruházást igénylő kérdésekkel is foglalkozni, amelyek megvalósításáról eddig álmodni sem mertünk volna. Épületeink gyönyörűek ugyan, de az épületekben lévő közterek igen szegényesek. Hallgatóinknak nincsen hol leülniük, akár tanulni, akár csak beszélgetni. Nincsenek igazi közösségi terek. Ezek megvalósítása nem kis anyagi ráfordítást és körültekintő előkészítést igényel. De remélem, hogy az elkövetkező években – a Kar segítségével – ezen a területen is sikerül előbbre lépni.

*    *    *

Nem szabad elfelejteni, hogy az Eötvös Loránd Tudományegyetem Természettudományi Kara része, talán büszkesége is az Egyetemnek. Éppen ezért – még akkor is, ha esetleg pillanatnyi érdekeink ütköznek – a továbbiakban is meg kell találni az egyetem vezetésével és a többi karral is a közös hangot. Ez elemi érdeke a Természettudományi Karnak is. 
Ennek eléréséhez nagyon fontosnak tartom azon szemlélet fenntartását, melyet a szolidaritás, a közvetlen munkatársakkal, a tanszéki kollégákkal, az intézetekben dolgozókkal, a kar többi szakterületének oktatóival, kutatóival, dolgozóival és egyben az egyetem többi karával való szolidaritás jellemez. Mások áldozatkész munkájának megbecsülése, elismerése. 

Budapest, 2009. január 18.
					Michaletzky György